(: SDR :)
Din momentul în care popoarele moderne au început sa se raspândeasca din Africa,
bataliile noastre cele mai mari au fost cu fortele naturii.
Dar când am creat primele civilizatii,
a trebuit sa facem fata unei amenintari si mai grave:
natura umana.
În urma cu 3.000 de ani,
lumea a fost zguduita si sfasiata, în prima perioada a marilor imperii.
A fost o perioada de razboaie civile feroce
din China, prin India, pana in Mediterana.
Ai putea crede ca toate aceste violente au împins istoria omenirii înapoi.
Adevarul incomod este ca toate actele de violenta, de fapt, au impins omenirea înainte.
Aceasta este perioada unor extraordinare idei novatoare in toate domeniile,
de la democratie, la Dumnezeu, venite de la cele mai luminate minti întâlnite vreodata.
Razboiul este întotdeauna teribil.
Mai bine zis, foarte teribile.
ISTORIA LUMII DE ANDREW MARR
ERA IMPERIILOR
Primele imperii raspandesc o mantie de fum si o duhoare de moarte.
In palatele lor grandioase, regii si împaratii
au considerat ca ar face ceva maret daca ar cuceri, arde si subjuga.
Cu toate acestea, in acest pamânt îmbibat în sânge,
noi idei au înflorit cu privire la modul de a guverna si de a trai.
Palatul din Ninive, în Irak-ul de astazi.
Atat de mare, incat era cunoscut ca palatul fara rival,
un monument de piatra al puterii si determinarii
al unuia dintre primii mari constructori de imperii:
Sennacherib, împaratul Asiriei.
Un om-tigru.
Sanherib a fost originalul, prototipul fanaticului constructor de imperii.
A avut o armata mai buna decat a tuturor celorlalti,
de aproximativ 200.000 de trupe regulate calite in lupta.
Si el stia cum sa le foloseasca!
În 701 î.Hr., asirienii au avut cel mai puternic imperiu din lume.
Si apoi, ridicol, împaratul lui Iuda a îndraznit sa se revolte.
Pedeapsa a lovit ca un fulger.
Orasul Lachis avea sa fie partea slaba a celei mai terifiante masini militare a timpului.
Primul lucru pe care l-a facut Sanherib,
a fost sa-si puna armata sa construiasca o rampa masiva de atac pe peretii cetatii.
25.000 tone de pamânt si piatra.
O movila uriasa, care este înca acolo.
Lachish, era de partea cealalta...
...inca.
Astazi, vorbim de "razboiul total" si tehnici de "soc si terorizare".
Ei bine, asirienii le-au inventat.
Biblia le numeste:
"o confruntare cu o natiune nemiloasa, ca un vultur în zbor,"
"fara mila cu batranii,"
"cruda cu tinerii."
Ce s-a întâmplat cu cei care au încercat sa scape?
Prizonierii au fost jupuiti de vii.
Sefii lor au fost expusi pe stalpi.
Si toti supravietuitorii au fost deportati si înrobiti.
Tot ce a ramas a fost ars.
1500 de barbati, femei si copii au murit la Lachis.
Arheologii le-au descoperit ramasitele într-o groapa comuna.
S-a estimat ca asirienii au deportat mai mult de 4 milioane de persoane
în 3 secole de dominatie:
sclavi pentru a munci la construtia monumentelor pentru gloria stapânilor lor.
Va întrebati probabil, de unde stim toate acestea.
Ei bine, capeteniile asiriene s-au laudat cu ele pe tablite de lut si in frize uriase,
în imagini de propaganda adevarata, care povestesc despre victoriile lor.
Peretii din Ninive ne arata acest catalog macabru de brutalitate.
Zgaraiatul pielii.
Trasul in teapa.
Deportarea.
Ce civilizatie pune asa ceva ca tapet !?
Dar militarismul nemilos a lasat o urma slaba in lume.
Cea mai mare mostenirea a acestei perioade a fost una pe care asirienii abia au observat-o.
Sanherib a cucerit cea mai mare parte a lumii cunoscute.
Dar nimeni nu si-a inchipuit ca marele dar lasat de asiriene umanitatii
nu avea nimic de-a face cu tactica de teroare sau cu palatele stralucitoare.
Au fost mâzgalelile unui grup de marinari si negustori
pe care i-au terorizat si împins peste mari.
A fost o natiune de marinari.
Grecii i-au numit fenicieni, traind pe coasta Libanului si Siriei de astazi.
Comercianti fiind, au cautat sa-i mituiasca pe invadatorii asirieni.
Au navigat pretutindeni în Marea Mediterana
facand comert cu argint si alte cadouri, pe care apoi le ofereau ca tribut.
Dar mergand pe mare, acesti comercianti mai carau cu ei ceva important.
Cel mai important export al fenicienilor
a fost ceva care este peste tot în jurul nostru astazi:
alfabetul.
Înaintea lui, scrisul consta fundamental dintr-o serie de mici desene simplificate a lucrurilor.
Deci, ai putea avea desenat un peste.
Dar acest lucru nu spune cum se pronunta "peste".
Ce au facut fenicienii, a fost sa înceapa sa utilizeze simboluri mici pentru sunetele.
Apoi au pus împreuna sunetele pe care le puteau pronunta si astfel au obtinut cuvinte.
Este o inventie incredibil de utila, revolutionara.
Aceasta este o parte a alfabetului fenician:
Aleph...
Beth...
Gimel ...
Daleth ...
Începe sa sune familiar, nu-i asa?
Încercati sa va imaginati cat ar putea fi de util pentru o natiune de comercianti,
care calatoreau în jurul coastelor Marii Mediterane,
de a face afaceri cu oameni care au mai multe limbi diferite
folosind pentru scriere aceste acorduri.
Fenicienii au gasit ca pur si simplu alfabetul este un instrument foarte util.
Si astfel, de atunci, si noi il folosim.
Alfabetul s-a raspândit rapid.
Grecii l-au adaptat cu sunetele vocalelor.
Si apoi, mai târziu, romanii, acesta constituind baza latinei.
Evreii au folosit o versiune pentru Biblia lor.
De fapt, se crede ca toate alfabetele contemporane occidentale provin de aici.
Alte culturi au lasat în urma palate si piramide.
Fenicienii au lasat ceva mult mai incisiv.
In cei peste 100 de ani de violenta a lui Sennacherib împotriva lui Iuda,
asirienii si-au epuizat fortele, deschizand drumul urmatorului imperiu: Persan.
Si conducatorul lor cel mai faimos nu a fost chiar un inocent.
"Eu sunt Cyrus, marele rege, puternicul rege, regele lumii,"
"regele celor patru zari ale Pamântului."
Auzim de acest tip de rege pentru prima data în istoria lumii.
Il vom auzi de acum de mai multe ori.
Dar ceea ce a facut Cyrus cel Mare diferit si poate chiar maret,
a fost ca, spre deosebire de toti conducatorii anteriori,
a ascultat popoarele pe care le-a cucerit,
aratându-se deschis la influentele culturale si religioase.
Si daca asta suna aproape ca un liberal înaintea timpului sau, cred ca din nou,
este din cauza ca ascultam iar aceeasi poveste veche despre cuceriri si masacre.
În 547 î.Hr., puternicul Cyrus si-a îndreptat atentia
catre unul din cele mai mici si bogate regate din lume.
Acestea sunt ruinele Sardes-ului, capitala Lydiei, situata acum in Turcia.
Persanii au atacat un rival problematic dar, de asemenea, si datorita banilor,
deoarece conducatorii Lydiei erau bogati.
Când invadatorii au batut la porti, stiau exact pe cine sa caute:
Cresus, regele Lydiei.
Poate ca el era, de asemenea, si cel mai bogat om din lume dar acum,
încercand sa se ascunda cu fiul sau, uriasa lui bogatie i-a pus în pericol viata.
Si aceasta uriasa bogatie venea de aici.
Aceasta nu pare un loc foarte semnificativ în istoria economiei mondiale, dar este.
Aceasta este albia râului Pattolus
care in antichitate era un pârâu foarte bogat in zacaminte de aur si argint,
pe care lydienii au învatat sa le extraga si sa le transforme în monede pretioase,
care au circulat peste tot în aceasta parte a Asiei.
Era aur în dealurile de acolo si aceasta explica de ce, chiar si astazi,
când vorbim despre cineva foarte bogat, spunem:
"Este bogat ca si Cresus."
Monedele din aur ale lui Cresus, erau imprimate cu simbolurile puterii si fortei:
leul si taurul.
Si alte culturi aveau monede mai dinainte.
Erau din bronz, argint, sau chiar din cochilii rare.
Dar ceea ce au facut lydienii în primul rând,
a fost sa produca monede credibile cantitativ si ca puritate.
Chiar si astazi, când oamenii sunt speriati de banci si guverne, se intorc spre aur.
Ei bine, totul a început aici.
Acum soarta regelui Cresus era la mila capeteniei persane:
Cyrus.
Lectia istoriei :
daca un rege persan va invita la un gratar, este, probabil, mai întelept sa spuneti "nu".
Cresus a implorat de trei ori zeul Apollo ca sa-l salveze.
Si zeul a trimis o ploaie torentiala ca sa stinga flacarile.
Ei bine, poate ca... poate ca nu.
O parte din ceea ce stim despre Cyrus si Cresus,
le stim datorita scrierilor marelui istoric grec, Herodot.
Problema cu el este, ca nu este un martor complet sigur.
În afara faptului ca este cunoscut ca "parintele istoriei",
Herodot este uneori numit si "parintele minciunii."
A avut fara nicio îndoiala o fatala slabiciune jurnalistica pentru povestile marete.
Potrivit lui Herodot, regele persan a întrebat prizonierul de ce a luptat.
Cresus, ca de obicei, a dat vina pe zeii.
"Mmm", se gândi Cyrus "prost sfat ?"
"Ei bine", spuse Cresus,
"pe timp de pace, fiii isi îngroapa parintii."
Dar, în timp de razboi, tatii isi îngroapa fiii. "
"Mm, bine spus," gândi Cyrus, "Foarte bine spus."
Deci, Cresus l-a scos din necaz si l-a numit... consilierul sau.
Dar Cyrus nu a obtinut de la Cresus doar un sfat întelept si foarte bun.
Persanii, de asemenea, au luat si marea inventie a lydienilor:
moneda curenta si de încredere.
Monedele se raspândesc in acea epoca pe un teritoriu vast datorita Imperiului Persan.
Moneda a devenit curenta din cauza razboiului.
Îmbogatit de aurul lui Cresus, Cyrus isi raspandeste violenta in tot Orientul Mijlociu.
Si opt ani mai târziu, cucereste marea cetate a Babilonului.
Acolo, evreii din Ierusalim fusesera exilati si înrobiti.
"Plangeau pe zidurile Babilonului," spune Biblia.
Si Cyrus i-a eliberat, trimitandu-i înapoi acasa.
Cyrus a platit, de asemenea, pentru reconstructia templului lor din Ierusalim.
Zidul de Vest este o parte din el,
fiind locul cel mai sacru pentru evrei, chiar si astazi.
Prin aceste gesturi de toleranta religioasa,
regele persan a devenit unicul nobil onorat vreodata cu titlul de Mesia.
Ca si asirienii, ca orice alt conducator înaintea lui,
Cyrus a venit la putere pe valul masacrului si nelegiuirii.
Aceasta perioada a istoriei este o lunga lista de maceluri si incendii.
Cu toate acestea, in aceasta perioada au aparut alfabetul, prima moneda standardizata
si nasterea uneia din cele mai mari religii ale lumii.
Eliberati si întorsi la Ierusalim, credinta evreilor s-a raspandit acum.
O idee mare ii distinge de celalte grupuri religioase ale timpului:
credinta într-un singur zeu.
Marea descoperire sau inventie a evreilor, a fost monoteismul:
credinta într-un singur Dumnezeu.
Într-o lume cu atât de multe miliarde de crestini si musulmani, ideea pare evidenta,
dar în lumea antica, a fost într-adevar ciudata.
Deci, oriunde te uiti în întreaga lume, erau nenumarati zei:
zeii muntelui, zeii râurilor si padurilor, zeii parintilor, zeita mamei, zeii copiilor.
Cum a fost posibil ca acest popor sa vina cu ceva atât de radical si atât de diferit?
Au existat si alte culte si credinte monoteiste mai inainte în istoria lumii,
dar experienta evreiasca a exilului a produs o poveste mult mai puternica.
Asta, in parte si pentru ca au fost capabili sa scrie,
folosind unul din cel mai minunat, flexibil, alfabet modern.
În Cartea lui Isaia, Dumnezeu spune: "Nu exista alti dumnezei in afara de Mine."
"Nu este alt dumnezeu înaintea Mea, nici dupa Mine. "
Doar un zeu.
Nimeni in afara evreilor nu a spus-o atât de tare si de raspicat mai înainte.
Monoteismul este una dintre ideile cele mai puternice din istoria lumii.
Fara razboi si exil, poate ca nu s-ar fi raspandit niciodata.
În India, o perioada similara de razboi si zbucium,
de asemenea, a condus oamenii sa se întrebe si sa exploreze sensul vietii.
Si aici, cautarea unui raspuns
a dus la credinta în compasiune, toleranta si non-violenta.
În sec. V d.H., India trecea printr-o perioada de schimbari sociale enorme.
Noua tehnologie a fierului a facut ca aratul sa fie mult mai eficient.
Utilajele agricole s-au raspandire.
Padurile antice au fost taiate.
Au aparut marile orase.
Si peste tot erau mici razboaie feroce.
Deci, nu este de mirare ca în timpul acestor revolte sociale, oameni s-au întrebat:
"Nu exista ceva mai mult?"
Exista o sete de idei noi.
Viata în India era reglementata de sistemul de caste:
o clasa ierarhica fixa.
În varf erau suveranii, ca Siddhartha Gautama.
Familia lui erau capetenii bogate ale clanurilor de la poalele muntilor Himalaya.
Avea o viata foarte usoara pentru acea vreme, izolat de suferintele si tulburarile din-afara,
o sotie iubitoare, un fiu nou-nascut.
Ce-si poate dori un barbat mai mult?
Cam la 30 de ani Siddhartha a inceput sa se simta frustrat.
Incepe sa fie obosit de viata sa usoara,
reflectând asupra faptului ca bogatia sa relativa
nu l-au împiedicat sa sufere, sa imbatraneasca, sa se îmbolnaveasca.
Apoi a început sa-si puna întrebari fundamentale.
Viata, la ce serveste? Ce este?
Dupa multa suferinta, Siddhartha si-a abandonat familia si viata de privilegii
si a plecat în cautarea unui raspuns la întrebarile care-l chinuiau.
Iesind în strada, s-a pomenit fata-n fata cu saracia, durerea si boala.
Timp de 6 ani, a ratacit prin padurile din nordul Indiei.
Era o epoca a profetilor ratacitori.
In calatoriile sale a dat peste multi oameni sfinti,
dar nici ei nu aveau raspunsuri la ceea ce cauta.
A încercat sa posteasca aproape de sinucidere.
Si asta chiar a functionat!
În cele din urma, a concluzionat el,
pentru a descoperi întelepciunea, compasiunea si întelegerea,
trebuia sa mediteze la sensul vietii.
Într-o zi, a dat peste un copac Bodhi, un fel de smochin mare.
S-a asezat aici, promitând sa ramâna mai mult sau mai putin, literalmente înradacinat aici,
pâna va atinge concentratia si atentia
care sa-i permita sa patrunda marele secret pe care îl cauta.
Încet, Siddhartha a început sa se detaseze de nimicurile lumii.
Ora dupa ora,
zi dupa zi,
mintea lui a devenit tot mai clara.
În cele din urma, a ajuns la o stare de desfatata pace interioara:
eliberarea spirituala.
Iluminarea.
Potrivit traditiei, Siddhartha a stat sub copacul sau bodhi 49 de zile si 49 de nopti.
Chiar aici.
Se spune ca acest copac este un descendent al descendentului arborelui initial.
Pe scurt, un fel de nepot al copacului lui Siddhartha.
Siddhartha a devenit cunoscut sub numele de Buddha:
"Cel trezit".
A fost construit un templu în apropierea copacului unde s-a asezat pentru a medita.
Pelerinii din întreaga lume vin la Bodh Gaya.
Pentru budism, este similar cu Ierusalim-ul, sau Roma, sau Mecca.
Dar este mic si linistit si s-a dezvoltat foarte putin.
Tot restul vietii sale, Buddha a calatorit si si-a raspandit învatatura.
"Dar cum", ne putem întreba,
"putem sti atatea despre viata sau cuvintele cuiva care a trait atât de mult timp în urma?"
"Erau carti în India pe atunci?"
Ei bine, ele sunt cântate in povesti si maxime, toate amintind de aceleasi cuvinte.
Este modul prin care se încearca a se preveni ca lucrurile sa fie denaturate sau uitate.
Aceasta este puterea istoriei orale.
Buddha a fost unul dintre primii mari gânditori radicali din istoria lumii.
Într-o perioada de schimbari care au zdruncinat societatea si de razboaie civile, el a spus:
"Concentrati-va interior."
Când ceea ce numim istoria tehnologiei si violentei
împingea înainte, într-o singura directie, el spune:
"Nu, nu, nu! Sa mergem în directia opusa."
Si versiunea sa iluminata nu contine nici ierarhii, nici agresiuni,
era deschisa tuturor: de la regi la saraci.
In comparatie cu alte credinte,
a fost un raspuns remarcabil apolitic la o lume nedreapta si dureroasa.
Dar, într-un colt al Europei, mai mult sau mai putin în acelasi timp,
ideile politice devin centrale, când un alt popor se întreba:
"Cum putem trai împreuna?"
În Grecia, începea unul din primele experimente ale civilizatiei occidentale.
Acesta nu a fost condus de un rege sau de un profet,
ci de cetatenii normali, de cetatenii simpli ai starii orasului Atena
care se saturasera de tiranul din fiecare zi.
Si apoi au facut ceva extraordinar si nou:
s-au eliberat de el.
Prima revolutie democratica a lumii a început aici, in acropola din Atena.
Poporul s-a adunat în acest loc si a refuzat sa mai plece
pâna cand tiranul nu a fost trimis în exil.
Si dupa ce a plecat, au urmat reforme majore.
Toti cetatenii de sex masculin au avut libertatea totala de a se exprima în public
si de a vota pentru aproape orice.
Nu conta daca erai bogat sau sarac, votul tau avea aceasi importanta.
Grecii aveau doua cuvinte:
"Demos", poporul
si "Kratos", pentru putere sau guvern.
"Demos Kratos", puterea poporului.
Democratia.
Lânga Acropole este locul numit acum Pnyx,
locul în care aceasta noua democratie a fost pusa în practica.
Pentru oricine este interesat de politica, acesta este un loc sacru,
deoarece chiar aici se reuneau 6.000 de cetateni atenieni
pentru a asculta discutiile, apoi dezbateau si apoi votau.
Pe acest teren slab, s-a nascut ceva
care a fost apoi transplantat în toate democratiile din lume.
Cu toate acestea, este foarte important sa amintesc
ca democratia greaca nu a fost versiunea noastra de democratie.
Excludea toate femeile si excludea si sclavii,
pentru ca Atena a fost o societate a proprietarilor de sclavi.
Se estimeaza ca pentru fiecare atenian liber, au existat cel putin doi sclavi
care lucrau pamântul, ciopleau pietrele, faceau curat si toate celelalte munci,
ceea ce le-a permis atenienilor masculi liber sa stea aici, sa asculte si sa decida.
Dar, peste 20 de ani, acest experiment de democratie novice
era pe cale sa poarte o lupta pentru supravietuire
cu vechii nostri prieteni, persanii.
Aveau cel mai mare imperiu din lume si erau determinati sa-i cucereasca pe atenieni.
Detineau o impresionanta forta de invazie.
Armatele s-au trezit fata în fata,
in apropiere de Atena, pe coasta, într-un loc numit Marathon.
490 î.Hr., batalia de la Marathon:
batalia cea mai importanta din lumea antica.
De o parte, o armata de cetateni liberi,
care se luptau pentru dreptul de a gândi si vorbi asa cum vor.
De cealalta parte, armata unui despot.
De rezultatul bataliei de la Marathon depindea nu numai soarta aceastei parti a lumii,
dar, de asemenea, în multe feluri, modul nostru actual de a gândi.
Armata greaca nu i-a confruntat pe persani într-o lupta deschisa.
Doar numele ei insufla frica în inima atenienilor.
Si acum, cand grecii se confruntau cu invadatorii pe câmpul de lupta,
puteau vedea ca erau absolut surclasati numeric, de cel putin doi la unu.
Generalul persan era sigur ca se confruntau cu o forta atât de coplesitoare,
incat grecii vor face lucrul cel mai evident: pur si simplu se vor preda.
Nu era o armata profesionista.
Erau meseriasi si fermieri si comercianti si scriitori, care se protejau unul pe celalalt.
În rândurile aceastei armate de cetateni era si un dramaturg tânar, numit Eschil.
Langa el, fratele sau, Cynaegirus.
Comandantul atenienilor, Miltiade, a avut o strategie îndrazneata:
a ordonat trupelor sale sa faca ceva aproape ridicol.
Soldatii greci din frunte au inaintat, persanii uitandu-se la ei uimiti.
Grecii faceau ceva complet lipsit de sens:
atacau.
In fata fortei persane mult superioara, tactica grecilor parea o sinucidere.
Era o nebunie.
Atenienii erau cu siguranta mult mai putini, dar Miltiade avea un plan viclean.
A slabit deliberat prima linie greceasca.
Grecii le-au deschis un pasaj cu o usurinta înselatoare.
Acum Miltiade i-a înconjurat prin flancuri.
A ordonat celor doua aripi sa închida clestele,
strangandu-i pe dusmanii sai persani,
strivindu-i încet pana la moarte.
În acea zi la Marathon, au fost masacrati 6.000 de soldati persani.
Dar numai 200 de atenieni au murit.
Fratele lui Eschil era printre ei.
Fiecare grec mort în batalia de la Marathon a fost amintit ca erou.
Caz unic în istoria Atenei antice, trupurile lor nu au fost aduse înapoi în oras.
În schimb, au fost îngropati aici, pe câmpul de lupta, unde au murit.
Si dupa 2500 de ani, sunt înca aici:
sub o simpla movila modesta de pamânt si iarba.
Va puteti imagina asa ceva in comparatie cu monumentele pompoase ridicate pentru tirani?
Dar sa revenim la acea zi extraordinara, pericolul a fost doar indepartat.
Persanii supravietuitori au revenit la navele lor si au plecat spre în Atena.
Atenienii epuizati trebuiau sa ajunga înapoi înaintea persanilor ca sa-si apere orasul.
Cursa eroiciei armate grecesti de 40 km pentru a-si apara orasul,
este amintita astazi la Jocurile Olimpice, ca o încercare extrema de curaj si rezistenta:
maratonul.
Soldatii ateniene au sosit la timp.
Si flota persana a fugit si a plecat acasa.
Tânarul soldat Eschil, cu timpul,
a devenit unul dintre cei mai mari dramaturgi din istorie.
Partenonul, cel mai înalt punct din arhitectura greaca.
Un dar extraordinar de multumire pentru victoria atenienilor asupra persanilor.
Daca persanii ar fi câstigat la Marathon, lumea de astazi ar arata diferit.
Cultura greaca ar fi fost numai o nota in subsolul paginii.
Si modul de guvernare a lumii noastre, cu siguranta nu s-ar fi numit democratie.
Dar victoria a adus atenienilor evenimentele cele mai extraordinare:
stima de sine si splendoarea culturala.
Da, aceasta este o poveste despre razboi, dar intr-o epoca de aur.
Si s-a întâmplat aici.
În timp ce grecii erau în curs de a dezvolta ideea de democratie,
în Orient a început sa se contureze un set de valori foarte diferite.
Aceasta noua gândire s-a nascut într-un timp de haos si vremuri grele.
În 500 î.Hr., o mare parte a teritoriului numit acum China, era stapanit de dinastia Zhou:
un neam de regi, veche de sute de ani.
Dar acum, tara era în pericol de a se fragmenta în state mici rivale.
Amenintarea razboiului domnea peste acele vremuri.
In acesti ani incerti si tulburi a aparut un om cu o viziune clara
despre o lume mai sigura, mai prietenoasa, mai bine organizata.
A fost un oficial guvernamental, un birocrat, care si-a creat propriul drum.
Era cunoscut ca un gurmand si era foarte mândru de abilitatea sa de a tine la bautura.
Chinezii îl cunosc ca K'ung Fu-tzu.
Noi il numim Confucius.
Confucius a muncit la curtea Lu, în estul Chinei.
A fost unul dintre adeptii vechii scoli
care tânjea dupa o societate virtuoasa si dupa trainicia din trecut.
Si a vazut ca aceste standarde de disciplina, educatie si respect, lipseau.
"Fara sentimentul de respect, ce ii mai ramâne omului ca sa-l distinga de animale?"
Confucius credea ca cel mai bun mod de a reconstrui o societate buna
era de a încuraja buna desfasurare a riturilor.
Aceasta însemna modul corect de a plânge, a se lauda si a se ruga.
Modul corect de a conduce, a sarbatori si aniversa.
Si chiar modul corect de a manca si de a se îmbraca.
Nu este simplu.
În societatea traditionala chineza,
un om bine educat ar trebui sa stie aproximativ 3.000 de reguli diferite.
Cu toate acestea, pentru Confucius, aceasta este o cruciada morala esentiala.
Confucius a început o campanie de reforme pentru a ridica standardele la curte.
Si a avut un oarecare succes.
Dar apoi s-a confruntat cu o alta provocare venita chiar din partea stapânului sau.
Stapanul a început sa-si neglijeze îndatoririle dupa ce a fost prezentat unor noi curtezane,
mai ales, foarte seducatoare.
Audienta a fost anulata, lucrarea a fost lasata balta.
Confucius credea ca daca exemplul nu începe de sus, raman putine sperante pentru ceilalti.
Dezamagit, Confucius s-a enervat si a parasit curtea.
Se confrunta cu una dintre cele mai importante crize ale vârstei mijlocii a istoriei ideilor.
La 55 de ani, era absolut sigur ca este un esec.
Dar el a plecat pentru a schimba China.
Ca si Buddha în India, Confucius a iesit pe strazi.
A calatorit prin China, a ascultat, a predat, a adunat adepti.
Era convins ca actiunile individuale la scara mica, puteau modifica întreaga societate.
Si asa si-a indemnat adeptii sa-si onoreze traditia,
sa-si respecte familiile si sa urmeze vechile reguli de comportament corect.
"Respecta-te si ceilalti te vor respecta."
"Nu face altora ceea ce altii nu vrei sa-ti faca."
Confucius a murit la 72 de ani si povestea lui s-ar fi putut încheia cu un esec.
Nu a fost asa, pentru ca urmasii sai au scris cuvintele si învataturi sale întelepte
într-o carte numita <>.
Dupa moartea sa, urmasii sai i-au raspândit ideile cu atata succes,
încât s-a dezvoltat un cult
care a fost în cele din urma adoptat chiar de conducatorii însisi ai Chinei.
Filosofia sociala a lui Confucius a prins radacini în societatea chineza.
De-a lungul timpului, a patruns adânc în institutiile de stat.
Învataturile lui Confucius au fost semanate
în generatii si generatii de angajati ai statului.
Si împaratii, sute ani, au avut o birocratie
infinit mai eficienta, mai eficace si mai echitabila, fata de oriunde in Occident.
2400 ani de la moartea sa, ideile lui Confucius înca rezista în China de astazi.
Pentru cei care cauta ceva mai mult decat ideologia comunista sau simplul materialism,
învatatura sa bazata pe moralitate si pe buna purtare,
sunt înca vazute ca o lectie importanta pentru generatiile viitoare.
Ideile lui Confucius au fost un raspuns la dezordine
si a facut ca civilizatia chineza sa fie mai distinctiva, mai mult ea insasi,
chiar unica.
Dar, în Marea Mediterana, se întâmpla exact opusul.
Conflictul era pe cale sa aduca fata in fata alte doua civilizatii rivale.
În 356 î.Hr., o legenda s-a nascut.
Era un nou gen de constructor de imperii.
Conform legendei, atunci când era înca un copil, un cal salbatic, neîmblanzit,
a fost adus la curtea tatalui sau, în Macedonia.
Baiatul l-a rugat pe tatal sau sa îl lase sa încerce sa îmblânzeasca bestia.
El a observat ca animalului ii era frica de propria umbra.
Calul a fost botezat Bucephalus.
Si baiatul, desigur, a crescut si a devenit...
... Alexandru cel Mare.
Alexandru a ascultat povestile eroilor lui Homer din razboiul troian.
A fost un adevarat fiu al epocii de aur a Greciei.
Tatal sau l-a dat in seama marelui filozof Aristotel
caruia i-a cerut sa creeze o scoala mica, aici, departe de Macedonia,
unde a petrecut trei ani predandu-i intensiv tanarului Alexandru totul,
de la istorie si geografie pana la matematica si filosofie.
Iar unul din lucrurile care l-au fascinat pe Alexandru, au fost povestile despre persani.
Cyrus cel Mare a devenit un erou special pentru el.
Tatal sau i-a spus:
"Fiule, este o împaratie demna de tine. Macedonia este prea mica pentru tine."
Alexandru a devenit rege al Macedoniei la vârsta de 20 de ani,
dupa ce tatal sau a fost asasinat.
Se spune ca ambitia sa imperiala era fara limite.
Dupa ce a adus independenta Greciei, s-a extins peste Turcia de astazi
marsaluind în Orientul Mijlociu, si apoi în Egipt,
înainte de a cuceriri pe vechiul sau inamic, Persia.
Si apoi a continuat spre Afganistan, la frontierele Indiei.
Odata cu razboiul si cuceririle
Alexander a fondat
70 de orase de tip grecesc
în toata Africa de Nord si Asia.
Si greaca a devenit noua limba comuna in tot imperiul sau.
Veteranii macedoneeni ai lui Alexandru pun pe fuga dusmanii lor ori de câte ori apar,
dar, ca si eroul sau Cyrus, Alexandru a fost fascinat de cei pe care i-a cucerit.
El a crezut ca unificand diferitele traditii,
ar putea crea un nou tip de imperiu multicultural.
Cyrus cel Mare a diluat tirania cu toleranta,
dar Alexandru a dorit sa mearga mult mai departe
si sa amestece portul grecesc si macedoneean, cu portul persan.
Deci, el a început sa poarte haine persane si coroana regala persana,
pentru ca oamenii sa se prosterneze în fata lui, ca in Asia.
Nu e de mirare
ca generalii macedoneni mai liberi de gura, e posibil sa se fi simtit ofensati
de aceste haine si obiceiuri decadente, din ce în ce mai ciudate.
Chiar si prietenul sau de încredere Cleito, a crezut ca Alexander a mers prea departe.
Cleito era capetenia cavaleriei macedoneene.
Odata, într-o batalie salvase viata lui Alexandru.
Acum, il mustra ca era mai mult persan decat grec.
Macedoneenii erau celebrii în întreaga Grecie ca fiind mari consumatori de alcool.
Si Alexandru nu facea exceptie.
Dar disputa s-a încheiat putin mai rau decat o încaierare dintr-o betie normale.
Se spune ca dupa moartea lui Cleito, Alexandru a plâns si a postit trei zile.
Dar apoi si-a sters brusc lacrimile si si-a reluat imediat marsul, din care nu s-a oprit,
pana cand imperiul sau nu a devenit cel mai mare din lume, cunoscut vreodata.
Si pentru a crea legaturi între popoare, a mers mai departe,
încercand sa fuzioneze cultura Greciei si a Asiei.
El însusi s-a casatorit nu cu una, ci cu doua printese asiatice.
Si apoi a aplicat aceeasi logica la trupele sale.
Alexandru a organizat o masa matrimoniala între soldatii macedoneni si femeile persane,
dand tuturor cadouri generoase în aur.
Si casatoriile au fost extinse la toata armata macedoneana.
Alexandru a sperat ca copiii lor vor deveni conducatorii noului sau imperiu:
o adevarata casatorie a Orientului cu Occidentul.
Alexandru a vrut copii din aceste sute de casatorii dintre greci si persi
pentru a da nastere unei noi natiuni de razboinici
care sa-i pastreze imperiul de-a lungul timpului.
Dar numai la un an de la aceste nunti în masa,
la vârsta de numai 32 de ani, Alexandru a murit, unii spun otravit.
Mai probabil, a murit de o banala febra tifoida.
Giganticul imperiul al lui Alexandru a fost împartit între succesorii sai razboinici,
dar raspândirea limbii si culturii grecesti a continuat
de la Atena prin Siria, Africa de Nord, pana in Afganistan.
Iar cultura Greciei antice, arhitectura, legendele, poezia si filosofia ei
vor modela lumea clasica si apoi, mai târziu, tot Occidentul.
În vasta întindere a istoriei umane,
imperiul lui Alexandru a fost o batere de aripa, doar un rotocol de fum.
Dar el a actionat intr-un fel gigantesc, amestecand culturi exceptionale,
care imbina lumea greaca si cea persana.
Si povestea lui ne aminteste un adevar incomod:
ca razboiul, desi oribil,
este unul dintre factorii majori ai schimbarii în istoria omenirii.
Pentru a-si construi imperiul, Alexandru a sters toate resturile de democratie greaca.
Dar provocarea cea mai profunda a ideii de democratie
nu a venit numai de la forta armelor,
ci si prin simpla dificultate de a guverna o societate deschisa.
Si aceasta provocare a fost lansata 80 ani mai devreme,
nu de un erou beat de glorie, ci de un btran care punea întrebari incomode:
întrebari care sunt puse chiar si astazi.
In 400 i.Hr, nici Atena nu era un loc fericit.
Razboaiele i-au stors avutiile si conflictele sociale au erodat tânara democratie.
Peste putin timp, tiranii au preluat puterea si s-au folosit de lumea interlopa
pentru a suprima vocea celor mai saraci cetateni.
Odata restabilita, democratia s-a simtit asediat.
Si unul dintre criticii sai cel mai sfidator, a fost filozoful Socrate.
Astazi ne amintim de Socrate ca tata a filosofiei,
fondatorul unei traditii preluate de la Platon si Aristotel.
Dar, în Atena, atunci, era vazut avand o influenta periculoasa,
un disident care reprezenta o amenintare reala pentru aceasta democratie îngradita.
Isi invata studentii sa puna întrebari despre orice.
Pentru el, a învata sa pui întrebari provocatoare era esential
pentru dezvoltarea unei civilizatii mature.
Deci, sicana si chinuia democratia ateniana.
Liderii politici ? Nu aveau virtute.
Si unii alegatori erau pur si simplu prea prosti pentru a putea alege bine.
Aceasta era periculos.
Si printre ucenicii care-l adorau pe Socrate erau si aristocrati
care apoi s-au revoltat împotriva democratiei, devenind ei insisi tirani.
Cele mai mari probleme pentru asa-numitele democratii,
nu au fost niciodata sistemele de vot sau institutiile,
oricât de dificil ar fi de a le avea pe cele corecte.
Ci modul în care o societate deschisa se raporteaza la criticile cu adevarat subversive.
Socrate a fost o provocare pentru democratia atenienilor
in a gasi un raspuns la aceasta dilema.
Când democratia este amenintata, pe masura ce timpul trece,
societatea ramane invariabila la principiile libertatii de gândire si vorbire?
În ce moment te arunca in corzi introducerea cenzurii si a represiunii?
În 399 î.Hr., autoritatile s-au saturat de întrebarile incomode ale lui Socrate.
Au intrat în panica si l-au arestat.
Socrate a fost judecat în baza acuzatiilor de
"corupere a tineretului orasului si subminare a guvernului".
El a batjocorit subtil instanta de judecata,
fortând-o sa faca fata consecintelor exercitarii cenzurii.
A fost condamnat cu o majoritate mica de voturi.
Sentinta a fost moartea.
În Atena, pedepsele cu moartea se executau
facandu-l pe condamnat sa bea sucul otravitor al plantei cucuta.
Socrate ar fi putut scapa usor alegand exilul,
astfel oferind, de asemenea, o cale de iesire usoara criticilor sai,
dar principiile sale nu-i permiteau aceasta.
Deci, si-a luat la revedere de a sotia si familie
si, înconjurat de elevii sai, s-a pregatit sa moara în liniste.
Mai bine decât sa fie redus la tacere sau sa traiasca ca un ipocrit.
Confucius a sustinut ca o societate buna este una ordonata si ascultatoare.
Pentru Socrate, era ca si guturaiul: disidenta si deschisa.
Gandindu-ma la diferentele de astazi dintre China si Occident,
este evident ca aceste povesti vechi sfideaza înca lumea moderna.
Si trebuie sa o faca.
Una dintre marile tragedii grecesti a fost moartea lui Socrate.
El a aratat ca, chiar si in aceasta societate minunata, curajoasa, gândita la inceputuri,
au existat întrebari prea periculoase pentru a putea fi puse.
Si chiar si cele mai mari minti nu puteau sa se exprime liber.
Si toate societatile deschise au aceeasi dilema.
Când te simti cu adevarat amenintat de un disident,
cand simti ca iti ameninta libertatile,
il trimiti în închisoare?
Il condamni la tacere?
Atenieni antici nu aveau raspunsul, ca si noi.
În urmatorul episod, cuvântul si sabia.
Cine va conduce lumea?
Regii si împaratii ?
Sau zeii ?
Daca doriti sa stiti mai multe despre trecut, puteti comanda brosura gratuita numita
"Cum sa stiu despre aceasta?"
Doar telefonati la:
Sau duceti-va pe:
si urmati link-urile Open University.
(: SDR :)